Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce (co se nehodí, škrtněte): bakalářská 

Posudek (co se nehodí, škrtněte): oponenta 

Práci hodnotil(a): PhDr. Martina Kastnerová, Ph.D.

Práci předložil(a): Miroslava Hrušková

Název práce: Fenomén lásky a smrti v Schopenhauerově díle

1.	CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):

Podle autorky je cílem práce „zjistit Schopenhauerův filozofický pohled na lásku a smrt a uvážit životnost jeho konceptu pro dnešní dobu“ (s. 2). Pominu-li samotnou formulaci, takto stanovený cíl není pro potřeby kvalifikační práce dostatečně specifikovaný, stejně tak si nejsem jista, jak autorka zamýšlí metodicky pojmout „uvážení životnosti“. V tomto smyslu lze obtížně konstatovat, zda byl záměr naplněn (více viz dále).

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):

Autorčin přepracovaný text (první verze práce bohužel u obhajoby neobstála) je založen již na vhodnější a kompaktnější koncepci, přesto ústřední téma práce (tj. analýza Schopenhauerovy koncepce lásky a smrti) zaujímá nevelkou část práce. V úvodu přetrvává esejistický až popularizující formulační styl autorky – např. již první věta textu „Má smysl zabývat se filozofií Arthura Schopenhauera?“ (s. 2), formulace „[Schopenhauer] je jedním z velkých myslitelů své doby“ (tamtéž, navíc se jedná o nesdělné tvrzení), popř. konstatování, že Schopenhauer nabízí alternativu k „neodpovědné dospělosti“ (tamtéž, co míní autorka „neodpovědnou dospělostí“ a kdo jí trpí?, v jakém smyslu mají být Schopenhauerovy úvahy alternativou?, a jedná se vůbec 
o vlastní autorčinu formulaci?). Nerozumím odkazům č. 1 a 2 – v poznámce autorka uvádí Schopenhaeurovo dílo O vůli v přírodě a jiné práce, v textu však odkazuje na Majora a Weischedela (formální nedostatek nebo nesrovnalost v odkazování?). 
Posléze se autorka věnuje Schopenhauerově „osobnímu životu“, možná v přílišném rozsahu (s. 4-8), přičemž není jasná návaznost ostatních kapitol (tato část tak pouze zaplňuje rozsah práce). Přetrvává zde řada pozůstatků popularizujícího stylu (např. „Mladý Arthur Schopenhauer cestoval...“, s. 4, „V březnu roku 1820 mohl Schopenhauer směle naplánovat své přednášky...“, s. 6, „Český čtenář tak může bez překážek studovat vše podstatné, co tento filosof napsal...“, s. 8) a objevují se spíše naivní paralely mezi nepříznivými událostmi Schopenhauerova života a jeho filosofickým pesimismem.
Ve druhé kapitole se autorka soustředí na výklad Schopenhauerovy filosofie. Zde mám bohužel závažné pochyby o korektnosti autorčina postupu, a to v následujících ohledech a z uvedených důvodů. Část 2.1-2.2 je v podstatě čerpána z jediného (elektronického) zdroje (Wicks), přičemž přiřazení pasáží ke zdroji je místy nezřetelné a odkaz vždy neadresný (!). Nejen tato pasáž tak působí dojmem, že autorka pracuje s nepřiznaným(/i) zdrojem(/zdroji) (a neadresný odkaz pouze odvádí pozornost) – některé teze jsou formulačně značně specifické a úrovní se liší od ostatního textu (např. „Avšak tato úvaha [...] [má] podtrhnout tu skutečnost, že za dvě století dává vývoj za pravdu spíše prvnímu jmenovanému, totiž Schopenhauerovi, neboť ačkoliv jedinec se může považovat za šťastného, respektive šťastnějšího, lidstvo jako celek, a snad se zde nemýlím, se k lepšímu nemění.“, s. 18, „Zde zůstává Schopenhauer na půdě protestantismu, nicméně těžko lze předpokládat, že by systematik Schopenhauerových schopností tyto jednotlivosti přehlédl, čili pracuje-li s nimi, pak nejspíš převádí své myšlenky do řeči běžně používané.“, s. 22), poznámka 36 je spíše irelevantní (taktéž působí dojmem, že ji autorka přebírá z nepřiznaného textu). Některé pasáže textu nejsou jasně přiřazeny ke zdroji, autorka rovněž často odkazuje na primární Schopenhauerův text v pasážích, které jsou jednoznačně sekundárního charakteru (např. odkaz č. 63 – autorka v poznámce odkazuje na Schopenhauera, ale pasáž uvádí „Major cituje...“, s. 21). 
U poznámky č. 18 není uveden zdroj informace. S ohledem na tyto nesrovnalosti působí už spíše jako okrajový nedostatek minoritní práce s pramennými zdroji v části 2.1-2.6. V části 2.8 pro změnu autorka výklad nekomparuje se sekundárními zdroji. 
Ve třetí kapitole se autorka v nepříliš velkém rozsahu zaměřuje na ústřední téma práce, tj. Schopenhauerovo pojetí lásky a smrti. Zde se, zdá se, autorka pokouší o vlastní práci s Schopenhauerovými texty, avšak formulace jsou místy neumělé, místy je pak i zde parafrázování na hranici korektnosti a autorka nedoplňuje svůj výklad reflexí sekundárních zdrojů. V úvodním odstavci (s. 24) chybí odkaz. Samotný závěr práce je formulačně neodborný a nepřesvědčivý (srv. posl. odst. s. 33).

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):

    Koncepce práce je poměrně široká, členění textu je přijatelné (ač např. zařazení kap. 2.7 není zcela logické a autorka je ani neodůvodňuje, a samotná ústřední pasáž práce zaujímá poměrně stručnou část celkového rozsahu). Formulační úroveň práce je obecně vzato na standardní úrovni, avšak v některých pasážích práce neodpovídá parametrům odborného stylu a v některých kapitolách není průkazné, že se jedná o autorčiny vlastní formulace. Místy se vyskytují gramatická a stylistická pochybení (interpunkce – např. s. 3, 9, 18, vazba – s. 9) a překlepy (např. spíše freudovsky půvabné „huba“ místo „hudba“, s. 22). Autorka čerpá z přijatelného množství zdrojů, avšak jejich výběr není optimální – postrádám důslednější a zejména účelnější využití aktuálních (i periodických) a cizojazyčných zdrojů, některé z citovaných publikací nejsou pro tento typ textu zcela relevantní (mám na mysli autorkou využívané texty spíše studijního charakteru – např. Störig, Weischedel). Nejvíce problematická je však v tomto ohledu autorčina práce se zdroji (viz výše). Nedůsledné užívání „tamtéž“ a formálně nepřesný zápis odkazů jsou v tomto kontextu jen drobností.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):

Předložený text trpí řadou obsahových a zejména formálních nedostatků zmíněných výše. Nejzásadnějším problémem práce je nicméně neprůhledné odkazování na použité zdroje – není možné přesvědčivě identifikovat, které pasáže jsou citací a které parafrází jakého zdroje, popř. které jsou skutečnými autorčinými formulacemi. Práci tak bohužel nelze hodnotit jinak než stupněm „nevyhověla“.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):

Viz připomínky v textu.

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 

nevyhověla

Datum: 	23. 5. 2013							Podpis: