Fakulta filozofická
katedra filozofie	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce (co se nehodí, škrtněte): diplomová / bakalářská

Posudek (co se nehodí, škrtněte): vedoucího / oponenta

Práci hodnotil(a) (u externích hodnotitelů uveďte též adresu a funkci ve firmě): 
Mgr. Ludmila DOSTÁLOVÁ, Ph.D.

Práci předložil(a): Lucie ZÁHOŘÍKOVÁ

Název práce: Logické a sémantické paradoxy jazyka

1.	CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):

Cílem práce je představit problematiku logických a sémantických paradoxů jakožto jednu z hlavních překážek bránících převést přirozený jazyk na jazyk formalizovaný. Autorka postupně představuje jednotlivé paradoxy, snaží se o jejich analýzu a nalezení společných rysů, které by vysvětlovaly onu zásadní odlišnost mezi přirozeným a formalizovaným jazykem, kterou tyto paradoxy demonstrují. Tento cíl byl splněn.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):

Práce začíná stručnou kapitolou o sémantice jakožto oblasti jazykového bádání, ve které se řešení paradoxů zpravidla odehrává. Tato kapitola ač věcně správná z práce jakoby vybočuje – představuje sice sémantiku, ale nijak neindikuje, jak sémantika s řešením paradoxů souvisí. To si čtenář musí domyslet zvlášť. Následují kapitoly věnované jednotlivým paradoxům. Autorka vždy paradox nejprve zrekonstruuje, pak nastíní jeho tradiční řešení a v závěru se snaží o jakési vlastní zhodnocení. Postupně tak představuje logické pradoxy (Russellův paradox, paradox lháře a Curryho paradox), dále pak paradoxy sémantické (Grellingův a Berryho). Závěrem se zmiňuje i o paradoxech epistemologických. Jednotlivé kapitoly jsou více či méně zdařilé, podle toho, jak se autorka vypořádala se zdroji, se kterými pracovala (zdá se, že největší problém měla s paradoxy epistemologickými, jejichž rekapitulace je značně nesrozumitelná). V úvodu práce autorka hezky naznačuje provázanost mezi jednotlivými kapitolami, ve vlastním textu práce však tyto vazby chybí – jednotlivé kapitoly představují samostatné a uzavřené celky bez souvislosti s okolím.

Ačkoliv to v žádné části textu není explicitní, celou prací se byť jen v náznaku prolíná snaha najít společného jmenovatele všech jmenovaných paradoxů. Autorka jej patrně vidí v autoreferenci, třebaže tuto analýzu a zejména zdůvodnění tohoto názoru nikde podrobněji nedokládá. Kapitola o autorefenci a její úloze v paradoxech tak je tím, co práci výrazně chybí. Z náznaků v závěrech jednotlivých kapitol i celé práce vyplývá, že autorka nemá tento jev přesně uchopený a směšuje jej s blíže nedefinovaným pojmem „zacyklenosti“, dále pak se standardními pojmy rekurze a reflexivity. Ačkoliv je tento pokus o jednotné vysvětlení paradoxů nevyhraněný, je třeba jej ocenit, protože se jedná o pokus, který se zatím v literatuře standardně nevyskytuje. Autorka tak tedy nejen parafrázuje standardní zdroje a interpretace, ale pokouší se i o vlastní interpretaci celého problému.

V práci mi bohužel chybí návaznost paradoxů na princip dvouhodnotovosti, který je pro vznik paradoxů zásadní. Autorka se příliš koncentrovala na jev autoreference, ačkoliv si je sama vědoma toho, že paradox může existovat i bez ní (kap. 3.7). Jako mnoho jiných tak zaměnila prostředek s cílem. 

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):

Jazykový projev práce je dobrý, autentický a bez chyb; tedy s výjimkou nářečného tvaru přímo v obsahu práce (název kapitoly 3.1.1 Russellovo teorie).

Poznámkový aparát i odkazy na literaturu mají všechny náležitosti a jsou plně funkční. Autorka pracuje se standardní primární i sekundární literaturou. Podstatná část zdrojů je cizojazyčná. Z textu práce pak je patrné, že se autorka i s cizojazyčnými texty dokázala správně vyrovnat – práce neobsahuje anglikanismy ani anglické větné konstrukce, jak je jinak v těchto pracích obvyklé. Prokázala, že dokázala cizojazyčným zdrojům nejen věrně porozumět, ale i zrekonstruovat je po svém.

Autorce vzhledem k její nezkušenosti činí problém zorientovat se v relevantní terminologii, kdy ne úplně umí ještě odlišit, která terminologie je standardní a která nikoliv. Projevuje se to zejména v přebírání „terminologie“ Jiřího Raclavského – spojení „lhářské věty“ nebo termín „dialetheismus“ se v českém prostředí nepoužívá.

Cizojazyčné resumé je v normě.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):

Nejsilnější stránkou práce je autorčino osobní zaujetí pro téma, které je patrné nejen v úvodu, ale zejména v závěru práce. Autorka dokázala nejen absorbovat velké množství informací a zdařile se vypořádat s velice náročným tématem, ale dokázala k němu i zaujmout vlastní stanovisko a vytvořit si k němu osobní vztah. Tento osobní vztah, což je u bakalářské práce značně neobvyklé, není nijak na úkor odborné úrovně textu. 

Práce pochopitelně obsahuje řadu nepřesností (str. 8 – reference je studována především v souvislosti s paradoxy) a nedostatečných distinkcí (kap. Další teorie – autorka jmenuje jen možnost třetí pravdivostní hodnoty, ale už ne možnost žádné pravdivostní hodnoty, která je stejně adekvátním řešením). Všechny tyto nedostatky plynou zejména z nedostatečné průpravy k danému tématu. Vzhledem k omezeným možnostem a zdrojům však autorka odvedla velice solidní práci. A třebaže ne vždy dorazila až k cíli, rozhodně vykročila po správné cestě. A pokud se nezastaví, těším se na její práci diplomovou.

O poctivosti, se kterou se autorka tématu věnovala, svědčí i skutečnost, že odhalila nepřesnost v Peregrinově výkladu Berryho paradoxu (str. 33) a na tuto nepřesnost se nebála poukázat.

Nejslabší stránkou práce pak je nedostatečná terminologická průprava, která se projevuje v nedostatečném rozlišování analogických pojmů. Dále autorka opomíjí historické souvislosti a návaznosti jednotlivých paradoxů – každý z nich představuje jako samostatný oddělený celek. Přitom právě jejich historická posloupnost o jejich povaze ledacos napovídá. Konečně, autorka zcela opomenula princip dvouhodnotovosti, který je pro paradoxy podstatný, zatímco se výhradně soustředila jen na jev autoroference, který je pro paradoxy jen vnějším projevem. Setrvala tak v klamu, který je v soudobé filosofické literatuře běžný.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):

V práci tvrdíte, že nejstarší podobou paradoxu lháře je tzv. Epimenides. Ten ale paradoxem ještě není. Proč?
Proč je termín „dialetheismus“ nevhodný? A jaké je správné označení jevu, o který jde?
Jaký je rozdíl mezi termíny autoreference, „zacyklenost“, rekurze a reflexivita?

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 

Výboně

Datum: 21. května 2012					Podpis: