Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce bakalářská

Posudek oponenta

Práci hodnotil: Mgr. Miloš Kratochvíl, Ph.D.

Práci předložila: Dagmar Terelmešová

Název práce: Teorie agresivity napříč obory

1.	CÍL PRÁCE

Cílem bakalářské práce je podat přehled vybraných biologických, psychologických a filosofických teorií agresivity.
Podle nastíněného postupu v úvodu práce (s. 5), není zcela jasné, co kromě přehledu má práce poskytnout: Metoda komparace má „zjistit názorové odlišnosti a shody“, metoda syntetická má zjistit „názorové rozdíly“ a metoda analytická má podat „rámcový přehled“. Nicméně rozdíly ve vybraných teoriích popsány jsou, cíl práce lze tedy považovat za naplněný.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ 

Autorka nejdříve přibližuje myšlenky Lorenzovy knihy Takzvané zlo. V úvodu sice slibuje, že Lorenzovy názory doplní i o názory Wrighta, de Waala a Zrzavého, ale děje se tak jen okrajově (de Waalovi a Zrzavému dohromady věnuje jeden odstavec). Kapitola tak jen shrnuje Lorenzovu knihu. Závěrečný odstavec kapitoly (s. 17) sice obsahuje jméno de Waala a Zrzavého, ale to jen velmi obecně a nepřehledně. Interpretace čteného textu někdy vázne. V pasáži, na niž autorka odkazuje (odkaz č. 30), de Waal netvrdí, že „důležitou roli podle jeho výzkumů hrají geny a hormony“, ale že mezi vědci existuje přesvědčení, že agrese není čistě kulturně podmíněna, načež sám poukazuje na existenci argumentů proti této tezi. Jednoznačně se tu nekloní k žádné straně. 
Wright, na něhož autorka rovněž odkazuje, nepíše v souvislosti s agresí o endorfinu, ale o serotoninu.
Tvrzení autorky, že Loreznova teorie byla „jednoznačně prokázána“, je problematické. Jednak proto, že je dokládá textem samotného Lorenze, jednak proto, že volná výchova možná vede k nejistotě a neuroticismu, ale ne k agresivitě. Obhajoba tělesných trestů (tzv. ověřených výchovných metod) působí až nemístně.

Další kapitola je věnována psychologickému přístupu. Začíná sice přehnaným tvrzení, že „zkoumání agresivity jako součásti lidské psychiky není možné“, pokud se neseznámíme s Freudovou teorií (s. 18), ale jinak je zpracována poměrně pěkně. I zde jsou sice odkazy na místa v použité literatuře, na nichž lze jen obtížně najít myšlenku prezentovanou autorkou. Např. odkaz 48 (kde je tam myšlenka, že závisí pouze na jedinci a jeho vnitřním zápase, zda zvítězí kultura nebo přirozenost?),  nebo 49 (kde na uvedené straně je myšlenka, že dominance reaktivní agrese je potvrzena historicky?)

Různé definice a typy agrese přehledně prezentované na s. 23 a násl., mohly být zařazeny do samostatné kapitoly, nejlépe na začátek práce. Rovněž mohlo být explicitně uvedeno, kterým z vyjmenovaných typů agrese se který ze sledovaných autorů zabývá. Ačkoli je tato část důležitá a dobře napsaná, její včlenění do kapitoly „Psychologické pojetí agrese v díle Sigmunda Freuda“ nedává smysl. 

Deset souvislých stran (s. 30-40) je věnováno shrnutí jedné, byť poměrně rozsáhlé, Frommovy knihy. Jiné zdroje zde použity nejsou. Tento nedostatek do určité míry kompenzuje následující část (s. 40-42) o teoriích spojujících agresi s frustrací, byť i ona mohla být zařazena jako samostatná kapitola. Stávající začlenění do kapitoly „Filozofické pojetí agrese v díle Ericha Fromm a Hannah Arendtové“ neodpovídá tomuto názvu. Za prvé nejde o filosofické pojetí, za druhé, Fromm se o teorii spojující frustraci s agresí zmiňuje jen na dvou stranách a jen proto, aby ji odmítnul. Což autorka ví, sama uvádí, že moderní psychologické teorie se neopírají o Fromma, ale o teorie frustrace. Nabízí se proto otázka, proč se nevěnovala jim a méně Frommovi. 

Arendtové je věnována další část této kapitoly (otázka opět zní, proč ne kapitola samostatná), ve srovnání s Frommem kratší. Sama o sobě je tato část kvalitní, ale není uvedeno, jaký má vztah k ostatním teoriím a tedy proč byla zařazena.

Název kapitoly „Filozofický pohled na teorie agresivity pojednávající o dětech a dospívajících“ příliš nekoresponduje s obsahem. Popsány jsou zde některé z existenciálních potřeb, jak je chápe Fromm. Ale o filosofickém zpracování kterékoli z teorií agresivity zde pojednáno není. Naopak je zde přiblíženo Dahlkeho osobité pojetí hyperaktivity. Proč se autorka opírá o tohoto autora (na pomezí lidového léčitelství a esoteriky), a ne o něco z psychologické literatury? Mnohé Dahlkeho teze jsou neprokázané (např. že by hyperaktivita byla vlastní pouze euroamerické kultuře),  autorka je prezentuje logicky sporně (s.49): jedinec je vystaven fyzickému přepínání – fyziologický (sic!) pohyb se ztrácí. Děti s ADHD nejsou dlouhodobě schopny se koncentrovat na jednu činnost, ani na kritizované „vysedávání“ u televize. Televize může mít vliv na agresivní jednání (ale to by se musel zkoumat sledovaný obsah, ne doba strávená před televizí), ale nevyvolává hyperaktivitu. Rovněž vztah množství informací a lhostejnosti k násilí není tak přímočarý, jak popisuje autorka. 

Práce by působila ucelenějším dojmem, kdyby vycházela z kvalitních a relevantních sekundárních zdrojů. Např. v knize Agrese, násilí a psychologie je moci (Jan Poněšický) je přímo kapitola nazvaná „Teorie agrese: vrozená pudovost, nebo reakce na frustraci?“, která se bezprostředně týká tématu práce.

Závěrečná kapitola nabízí komparaci Fromma s Lorenzem a Freudem. Je poměrně přehledná a jasná, ale toto srovnání vypracoval sám Fromm, když se v Anatomii lidské destruktivity (jediného zdroje v kapitole) vůči těmto přístupům vymezuje. 

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA 

Po formální stránce je práce v pořádku. Autorka náležitě odkazuje na použitou literaturu. Stylisticky (až na několik formulací) i gramaticky je práce pěkná. Nejvíce chyb se týká interpunkce.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE 

Práce působí rozpačitým dojmem. Není přesvědčivě zdůvodněno, proč padla volby právě na Lorenze, Freuda a Fromma. Kapitola o Arendtové není s ostatními nijak provázána. Srovnání biologického, psychologického a filosofického přístupu je zajímavý nápad, ale jeho realizace není zcela zdařilá (viz výše). Práci lze doporučit k obhajobě, ovšem s hodnocením „dobře“.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ:

1.	Na základě čeho soudíte, že „se dnes u lidí projevuje přehnaný sklon k agresivitě, a to více než v minulosti“? (s. 14).
2.	Společnost kterého období má Lorenz na mysli, když píše o „dnešní moderní společnosti“? Platí to i dnes?

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA: dobře 

Datum: 	 10.5.2012								Podpis: