Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce (co se nehodí, škrtněte): diplomová / bakalářská

Posudek (co se nehodí, škrtněte): vedoucího / oponenta

Práci hodnotil(a) (u externích hodnotitelů uveďte též adresu a funkci ve firmě): doc. RNDr. Josef Moural, CSc.
									   KPF FF UJEP 
									   400 96  Ústí nad Labem

Práci předložil(a): Jiří Stránský

Název práce: Platónova politická filosofie

1.	CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):
Cílem práce je výklad základní stavby Platónovy politické filosofie, jak ji představují jeho dialogy s  výjimkou Zákonů, a to na základě původní interpretace. Protože v Řecku klasického období téma politiky v  běžném smyslu těsně souvisí s výchovou a vzděláváním občanů, autor věnuje přiměřenou pozornost i poezii a rétorice. U každého z těchto tří témat autor podává zvlášť výklad v negativním a pozitivním ohledu, tj. (a) vylíčení Platónovy kritiky nedokonalostí existujících názorů a praktik, a (b) Platónovu koncepci dokonalé obce, pravé rétoriky a filosofické poezie. Do středu práce, za tři negativní kapitoly a před tři pozitivní, staví autor exkurs o třech podobenstvích, která jsou tradičně považována za zdařilé vyjádření samotného jádra Platónovy filosofie: podobenství o Slunci, Úsečce a Jeskyni z dialogu Ústava.
Tento cíl je beze zbytku naplněn. Byl při tom sice překročen doporučený rozsah diplomové práce (pravděpodobně zhruba o 20-30%), ale větší rozsah tu rozhodně nejde na úkor kvality.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):
Autor zná několik desítek světových prací k problematice (orientuje se na angloamerickou jazykovou oblast) a osvojuje si z nich měřítka, jimž se se značným úspěchem snaží dostát. Hlavní stavebné myšlenky práce pochopitelně nejsou zdaleka všechny původní (co do výstavby celku práce a leckde i co do dílčích postřehů přijímá podněty hlavně od K.  Dortera, 2006), ale těch původních je dostatek, a autor osvědčuje svou nezávislost i  občasnou kritikou myšlenek nalezených v jinak dobré literatuře.
Autor každopádně do Dorterem a Wyllerem inpirované koncepce výkladu Ústavy samostatně a co do smyslu přiměřeně vkládá obdobně organizovaný výklad rétoriky a básnictví. Rovněž tam, kde se sám za sebe pouští do kritiky publikovaných názorů, je jeho vlastní výklad na publikovatelné úrovni.
Šíře tématu práce vede k tomu, že v ní jen poměrně málo dochází k tvořivé interpretaci primárního (tj.  Platónova) textu. Většinou jsou bezprostředním okolím autorovy cesty spíše sekundární texty, tj. již podané interpretace. To není chyba, volba tématu to s sebou do značné míry nese, ale upozorňuji na to s ohledem na autorův budoucí vývoj.

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):
Po formální stránce nelze nic zásadního namítat: autorova čeština je výborná, text je srozumitelně vystavěn a  rozčleněn, autor cituje a odkazuje konsistentně a bezchybně podle mnou nepreferovaného vzoru (patrně ČSN).
Několik drobností by ovšem pochopitelně šlo dále zlepšit: - do poněkud archaizujícího autorova vyjadřování by se lépe hodil komparativ „šíře“ než dnes již pravidly také připouštěný novější tvar „šířeji“ (s. 1); - u forem se spojovníkem („je-li“) je třeba ohlídat, aby na konci řádku nedošlo k rozdělení na „je-“ a „li“ (s. 5); - ohlídat jednohlásková slova, která v češtině nenecháváme na konci řádku (např. s. 9); - místo „to samé“ je lepší říkat „totéž“ (s. 22); - ojedinělá gramatická chyba „naší“ místo „naši“ (s. 26, 2. ř. zdola); - u změn k horšímu je lépe místo „díky“ říkat „následkem“ (s. 31), atd.
Z ojedinělých překlepů upozorňuji na „Sóratovy“ (má být „Sókratovy“ - s. 9) a „mnohodětnosti“ (má být „mnohodělnosti“ - s. 10).

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):
Práce je jednoznačně vynikající a svědčí o autorově nadání a píli. Jak jsem již řekl výše (odd. 2), autor se po většinu času vyrovnává spíše se sekundárními než primárními texty, což je na této úrovni v pořádku, ale pro skutečný budoucí tvořivý vklad do oboru jsou výsledky práce s primárním textem přecejen základní. Autor každopádně zastává vlastní pozici, která je originální v tom smyslu, že přesně takovouto pozici ve známé literatuře nelze najít (ale nikoli v tom smyslu, že by nebyla ovlivněna pozicemi jiných autorů a do jisté míry z  nich složena – což ale na magisterské úrovni je samozřejmě v pořádku). A tuto pozici dokáže vlastními silami kompetentně hájit a uplatňovat (jak řečeno, z větší části proti nesprávným či ne zcela správným názorům v  sekundární literatuře).
Při náročnějším pohledu (takovém, jaký by ovšem byl na místě spíše až na úrovni doktorské disertace) se mi nicméně zdá, že autor si při přijímání vlivů počíná nedostatečně kriticky a vybíravě. Konkrétně mám na mysli problematičnost mísení vlivů straussovské školy a mainstreamu. Jestliže najedeme na straussovskou vlnu (s její nadstandardní interpretační licencí, kde – řečeno slovy jejích kritiků - „cokoli může znamenat cokoli“, pokud se to hodí do preferovaného celkového vyznění), pak jsou mnohdy skrupule, charakteristické pro mainstream, už poněkud nadbytečně. V autorově interpretaci se mi pak konkrétně zdá trochu příliš kavalírské s odkazem na Rosena odmítnout výklady o svatebním čísle jako „očividně ironické“ (pozn. 56) a vycházet ze sotva doloženého předpokladu, že dokonalá původní obec by nemohla podlehnout rozkladu (jako téma ke zvážení a rozpracování je to ovšem zcela v pořádku, ale myslím, že autor se k tomuto nápadu nakonec sám hlásí jednoznačněji, než by zasloužil).

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):
- je cesta v knihách 8 a 9 Ústavy sestupná proto, že v ní je zkoumán úpadek obce a nespravedlnost (s. 5), nebo je sestupná/katabatická i ve wyllerovském smyslu, tj. proto, že v ní jsou nějak používány náhledy, dosažené na vrcholku zkoumání?
- autor podle mého názoru na s. 28-31 nešťastně ulpívá na odmítání málokdy zastávaného názoru, že by sestupný vývoj pěti ústav mělo být vylíčení 'reálných' (tj. historických) dějů. Tak to nejspíš opravdu není, ale od tohoto právem odmítnutého extrému není nutné vrhat se do extrému opačného a považovat je hned za žert či hříčku. Mezi líčením 'reálného' děje a hřičkou je jistě místo pro vážně míněný model, pro teorii vystavěnou na ideálních typech a v tom smyslu dokonce přesnější a pravdivější, než skutečnost sama (v níž následkem mísení vlivů různých ideálních typů nacházíme vždy fenomény nepřesné a nejednoznačné).
- je Popperova pozice v I. svazku Otevřené společnosti opravdu tak jednoduchá, jak ji autor na s. 34 líčí?

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 
výborně

Datum: 								Podpis:
20. 5. 2013

								doc. RNDr. Josef Moural, CSc.